KUIDAS REBANE JÄNEST TAGA AJAS
Kuulge, austatud!
Kuidagi veidralt meil teiega kukub välja.
Terve tunni jookseme, võib öelda, kahekesi, aga tutvunud polegi!
Kuidagi nagu ebamugav ikkagi. Mina teie järel, kuidas seda nüüd öelda...
Amps!
No mis siis, mis siis! Mõni asi! Üks teist ei sega!
Saame tuttavaks!
Noh, saame! Rebane! - Väga meeldiv. Jänes!
Te ärge ainult mõelge, et ma kuidagi kavalusest
juttu alustasin.
Ma ju nii, lihtsalt puhtast südamest.
Mis te nüüd, pole mõtteski olnud!
Kas ma siis... ei mõista.
Mina samuti... ptüi... kogu hingest.
Nii meeldiv on teiega jutelda! - Ja minul teiega!
Aga teie... - Vabandage, et segasin vahele.
Siin on mätas, mätas ees! Ärge komistage!
Aitäh, aitäh!
Kas te ei saaks võtta veidi vasakule? - Palun, palun, meeleldi!
Ma olen ammu tahtnud küsida,
teil, jänestel, on ilmselt talvel raskusi toitumisega?
Oh ei, pole viga. Elada võib. - Aga meil on raske.
Raskusi karta... end nälgida lasta!
Ja-jah. Teil on õigus.
Vabandage, et kohe ei küsinud, kas te täna juba lõunastasite?
No teate, midagi pole veel jõudnud.
No, no! Vot see ei ole hea.
Toituma peab regulaarselt! Niimoodi võib kõhnaks jääda!
Seda ma vaatan, et te olete selline lahja.
Kuidas satub, mõnikord isegi...
Ei, ei, ei! Reþiim toitumises, see on tähtis asi, väga tähtis!
Ei maksa seda unarusse jätta. Kolme söömakorraga toitumine,
see, teate, teeb tugevaks!
Aga kas teie ise olete täna lõunastanud?
Oh, mis nüüd! Ma veel jõuan.
Teate, te ilmselt ei usu,
ma avameelselt ütlen teile, ainult mõistke mind õigesti.
Ma olen lapsest saati selline, kuidagi nagu häbelik või nii.
Siis tahakski mõnikord kellegagi rääkida, endast jutustada,
usaldada, nii öelda, avameelselt.
Aga pärast mõtlen, et see pole ehk kellelegi huvitav.
Hakkan oma mõtteid välja ütlema,
tundeid.
Aga teie! Jaburdus, hakkavad naerma. - Oh, mis te nüüd!
Ei tohi ju niimoodi! - No olen selline.
Ja üleüldse, teate, elu pole kuidagi laabunud.
Minu häbeliku iseloomu tõttu, tõenäoliselt.
Lihtsalt mul nagunii ei vea.
No seda te küll ilmaasjata, ilmaasjata.
Nii võib ennast täiesti käest lasta.
Tahaks mõnikord kõige peale sülitada. Käega lüüa, kõik kuradile saata.
No mis nüüd! See ei kõlba küll enam kuhugi.
Usku endasse ei tohi kaotada, see on kõige tähtsam.
Elus on tarvis, nagu öeldakse, haaret omada.
Ja-jah. Haaret! - Mis haare nüüd minul.
No mis see olgu, räägite, et ei vea, et olete häbelik.
Aga kõik sõltub ju teist endast, jaa, teist endast!
Vot proovige ühel hetkel endale öelda: "Ma suudan, ma oskan!"
Proovige ja kõik õnnestub, kõik!
Te nii hästi räägite. Te oskate veenda. Ma proovin.
Loomulikult, aga kuidas siis, on vaja meelekindlust.
Öelge endale: "Ma suudan!"
Ja kõik teie elus muutub.
Kõik, kõik, kõik saab teistsuguseks. No otsustage!
Nüüd otsekohe?
Mis veel? Mida oodata? Noh, hakake peale!
Tõesti, mispoolest ma teistest halvem olen?
Just, just! - Ma oskan samuti ja suudan.
Noh! Andke minna!
Suudan ja oskan, oskan ja suudan.
Nii, nii, just! - Oskan ja suudan, oskan ja suudan!
Aga tal oli ju õigus, sellel jänesel.
Tõepoolest suudan.
Jutustas Pastella